Cum am ajuns aici?
De unde venim?
Acestea sunt eternele întrebări.
Și este o caracteristică definitorie a condiției umane,
aceea de a dori să afle răspunsurile.
Deși putem identifica originile noastre la sute de mii de ani în urmă,
odată cu nașterea umanității,
în realitate, istoria noastră se întinde pe o durată mult mai mare.
Istoria noastră începe odată cu apariția universului.
Acesta a luat ființă acum 13,7 miliarde de ani.
Iar astăzi el este garnisit cu peste 100 de miliarde de galaxii,
fiecare conținând sute de miliarde de stele.
În aceste documentare, doresc să vă prezint această istorie
deoarece, în ultimă instanță, și noi suntem parte a universului.
Deci istoria lui este și istoria noastră.
Este o istorie pe care nu o poți concepe
în absența unui element într-atât de fundamental,
încât este imposibil să-ți imaginezi universul, fără a ține seamă de el.
El se întrepătrunde cu esența cosmosului.
Timpul.
Scurgerea necontenită a timpului, a însoțit evoluția universului,
și a creat multe lucruri extraordinare.
Aceste lucruri extraordinare, ne vor însoți
încă din primele clipe ale existenței universului,
până la eventuala lui dispariție.
MINUNILE UNIVERSULUI
DESTINUL
Această așezare este Chankillo, și se află în nord-vestul statului Peru.
Și este unul dintre siturile arheologice
cel mai puțin cunoscute din America de sud.
Dar pentru mine, este cu siguranță, unul dintre cele mai fascinante.
Cu aproximativ 2500 de ani în urmă,
o civilizație despre care nu știm aproape nimic,
a construit acest templu fortificat, în plin deșert.
Zidurile sale erau odinioară zugrăvite în alb,
și acoperite cu personaje pictate.
În zilele noastre, până și cele mai mici fragmente
ale ornamentelor, s-au pierdut.
Amănuntele despre această cultură,
și toate indiciile despre limbajul lor, au dispărut.
Cu toate acestea, dacă te afli la locul potrivit,
poți afla încă
adevăratul scop al templului din Chankillo,
așa cum l-ai fi aflat, încă din prima zi a construirii sale.
Dar pentru asta, trebuie să fii aici înainte de răsăritul soarelui.
Aceste turnuri consituie un calendar astronomic străvechi.
Astfel, în fiecare zi a anului,
soarele răsare într-un punct diferit la orizont.
De fapt, pe 21 decembrie, care aici, în emisfera sudică
este solstițiul de vară, ziua cea mai lungă a anului,
soarele răsare la dreapta turnului cel mai din dreapta.
Apoi, pe măsură ce anul trece, soarele se mută de-a lungul turnurilor,
până când pe 21 iunie, care este solstițiul de iarnă,
cea mai scurtă zi a anului, el răsare la stânga turnului cel mai din stânga.
De fapt, între muntele pe care-l vedeți în depărtare,
și turnul cel mai din stânga.
Astfel, în orice moment al anului, dacă urmăriți răsăritul soarelui,
puteți interpreta poziția lui, și puteți spune,
cu o precizie de două, trei zile, data la care vă aflați.
Data de astăzi este 15 septembrie.
Deci, aceasta înseamnă că soarele va răsări între turnurile cinci și șase.
Chankillo este în continuare un calendar viabil,
deoarece soarele răsare în același loc și astăzi,
așa cum a făcut-o și prima oară când aceste reguli au fost stabilite.
Ce priveliște nemaipomenită,...
pe măsură ce soarele se ridică printre turnuri!
Aproape că poți resimți trecerea trecutului.
Îți imaginezi cu ce ar fi trebuit să semene.
Mii de oameni au stat aici pentru a întâmpina soarele,
care aproape sigur era o zeitate. Aproape sigur era Dumnezeul lor.
Ce realizare, nemaipomenită?!
Probabil, una dintre primele noastre încercări
de a da o dimensiune cerului.
De-a lungul mileniilor,
această înclinație de a înțelege ce se întâmpla pe cer,
a condus către astronomia modernă,
și punerea bazelor civilizației noastre moderne.
Aș putea să-mi construiesc unul, chiar în grădina mea.
Vreau și eu, unul!
Cele 13 turnuri care mărginesc această creastă, stau mărturie
pentru permanenta noastră fascinație față de dinamica cerească.
Și față de legăturile strânse dintre viața noastră și cosmos.
Răsăritul și apusul soarelui asigură pulsul neobosit al naturii,
care ne permite să înregistrăm trecerea timpului.
O zi pe Pământ durează 24 de ore,
atât îi trebuie planetei să facă o rotație completă în jurul axei sale.
Cea de pe lună este de 29 de zile și jumătate,
atât cât îi este necesar lunii să crească și să descrească pe cerul de noapte.
Iar un an, este de 365 de zile și un sfert,
atât cât îi trebuie Pământului să facă o rotație completă în jurul soarelui.
Aceste unități de măsură obișnuite ale timpului,
descriu trecerea noastră prin viață.
Dar, viața universului se desfășoară pe o scară mult mai mare a timpului.
Când priviți cerul, în noapte, nu vedeți numai stele.
Aceste minuscule puncte de lumină sunt milioane de ceasuri diferite,
a căror întindere măsoară trecerea timpului
peste miliarde, sau chiar triliarde, de ani.
Acest documentar prezintă cea mai mare întindere a timpului.
Misteriosul timp, care modelează universul.
De la începuturile sale incandescente,
la nenumăratele sale generații de stele, planete și galaxii,
și până la eventualul său deces,
soarta universului este determinată de trecerea timpului.
Dimensiunea timpului în cosmos, pare atât de inimaginabil de mare,
încât ne este aproape imposibil să ne raportăm la ea.
Totuși există locuri pe Pământ în care putem întâlni vestigii ale timpului,
la această scară a universului.
Mă aflu în Ostional, pe coasta de nord a statului Costa Rica.
Și am venit aici pentru a fi martorul unui eveniment natural care a început
cu mult timp înainte de a fi existat vreo ființă umană care să-l observe.
Și cred că acesta, chiar este o fereastră
către trecutul îndepărtat al planetei.
Odată ce soarele a coborât mult sub linia orizontului,
iar luna a pus la cale o maree potrivită,
această plajă este vizitată de creaturi preistorice.
La adăpostul întunericului, acestea se ivesc din ocean.
Playa Ostional, este una din puținele plaje din lume
în care țestoasele de mare își fac cuiburile.
Dar ceea ce face acest lucru și mai remarcabil, este pur și simplu
perioada de timp de când aceste scene se repetă.
Acestea fac parte dintre cele mai vechi cicluri de viață, de pe Pământ.
În nopți precum aceasta, în ultimii 100 milioane de ani,
țestoase precum acestea,
s-au târât afară din ocean pentru a-și depune ouăle.
Este o perioadă de timp aproape de neînchipuit.
Acum 100 milioane de ani, dinozaurii bântuiau pe Pământ,
iar Pământul însăși, arăta foarte diferit.
America de Sud nu era legată de America de Nord.
America de Nord era undeva aproape de Europa.
Australia era lipită de Antarctica.
Este cu adevărat...
minunat să fii atât de aproape de un ciclu de viață, atât de vechi.
De fapt, o pot auzi cum respiră.
Deci,... o experiență remarcabilă.
E cu adevărat frumos să vezi asta,...
într-una din sutele de milioane de nopți ce se întind în trecut.
Și-a plecat!
A fi martorul unui moment ca acesta,
înseamnă a crea o legătură cu trecutul foarte îndepărtat,
A observa perioade de timp, mult mai îndelungate
decât istoria propriei noastre specii.
Cu toate acestea, povestea de 100 de milioane de ani, a țestoaselor
abia dacă ne poate da o impresie
despre imensa anvergură a timpului cosmic.
Întregul nostru sistem solar, călătorește
pe o orbită inimaginabil de mare,
rotindu-se în jurul centrului galaxiei noastre.
Îi sunt necesari 250 milioane de ani
pentru a face un singur ocol al Căii Lactee.
În întreaga istorie a rasei umane,
am parcurs mai puțin de o zecime din 1%, din această orbită.
Aceste cicluri par eterne și neschimbătoare,
dar pe măsură ce etapele timpului se deschid,
un adevăr fundamental iese la iveală.
Nimic nu durează la nesfârșit!
Aceasta este cea mai profundă proprietate a timpului.
Iar ea se desfășoară de o manieră la fel de impresionantă pe Pământ,
precum în imensitatea spațiului.
Ei bine, acesta este ghețarul Perito Moreno, din Patagonia,
din sudul Argentinei.
Și este unul dintre sutele de ghețari
care brăzdează continentul,
plecând din zonele înghețate ale Patagoniei de sud.
Și apoi dacă am continua în această direcție, spre sud,
încă aproximativ 1.000 kilometrii,
am ajunge la capătul Americii de Sud.
Începând de acolo nu veți mai întâlni nimic până-n Antarctica.
Iar aceasta se face resimțită până aici.
Ghețarul este un bloc de gheață atât de masiv încât,
la prima vedere, precum ciclurile cosmosului,
acesta pare static și neschimbat.
Cu toate acestea, privind mai îndeaproape, el este într-o continuă mișcare.
Așa cum a fost timp de zeci de mii de ani.
PRĂBUȘIRI ÎN APĂ
Întreaga fațadă a ghețarului se prăbușește în lac,
cam atât de mult, în fiecare zi.
Aceasta înseamnă că mai mult de un sfert de miliard de tone de gheață
se prăbușesc de pe fațada ghețarului în lac, în fiecare an.
Asta reprezintă cam un milion de tone pe zi. Și auziți cum se întâmplă asta!
Din când în când, veți auzi aceste teribile trosnituri.
Chiar îți crează impresia că acest loc este viu!
TROSNITURI
PRĂBUȘIRI ASURZITOARE
Credeți-mă, e destul de zgomotos,
atunci când aceste enorme bucăți de gheață, cad în apă.
Deși acest colos pare stabil, iar mișcarea pare înghețată,
de fapt, pot apărea prăbușiri cu adevărat violente.
Este unul dintre cele mai nebănuit de dinamice locuri.
Deplasarea ghețarului
oferă o perspectivă asupra caracterului trecător al timpului.
Și anume, simpla ordonare a evenimentelor într-o succesiune.
Pas după pas!
Pe măsură ce timpul trece,... zăpada se așează,
gheața se formează, ghețarul alunecă treptat la vale,
și imense blocuri de gheață cad în lacul de mai jos.
Dar chiar și această secventă simplă conține o idee profundă.
Evenimentele se desfășoară întotdeauna, în aceeași ordine.
Ele nu se amestecă niciodată,
și nu se vor produce niciodată în sens invers.
HURUIT
Iată ceva,... ce nu veți vedea niciodată, că se va produce în sens invers.
Dar, surprinzător, nu există nimic în legile fizicii, care să descrie
cum se mișcă unele față de altele, toate aceste molecule de apă,
și ce anume le împiedică să se adune, toate împreună pe suprafața lacului,
sărind afară din apă, strângându-se împreună într-un bloc de gheață,
și lipindu-se înapoi pe suprafața ghețarului.
Dar, în mod surprinzător,
noi chiar înțelegem de ce evenimentele nu se desfășoară în sens invers.
Există un motiv.
Avem o explicație științifică!
Iar aceasta se numește, "săgeata timpului".
Nu vom vedea niciodată valuri pe suprafața lacurilor,
strângându-se împreună
și propulsând bucăți de gheață, înapoi pe ghețari.
Suntem constrânși să călătorim înspre viitor.
Și asta deoarece săgeata timpului indică faptul că,
pe măsură ce evenimentele se desfășoară,
lucrurile se schimbă.
Și odată ce aceste schimbări s-au produs,
ele nu mai pot fi niciodată întoarse.
Schimbarea permanentă, este o caracteristică fundamentală a ființei umane.
Cu toții îmbătrânim pe măsură ce anii trec.
Oamenii se nasc, trăiesc și mor.
Presupun că toate fac parte din bucuria și tragedia vieții.
Cu toate că acolo, în univers,
aceste mărețe și epice cicluri par eterne și neschimbate.
Dar asta nu-i decât o iluzie.
De fapt, în privința universului, la fel ca și în viețile noastre,
totul se schimbă ireversibil.
Așezând modificare după modificare,
săgeata timpului dirijează evoluția întregului univers.
Și pe măsură ce privim tot mai adânc în cosmos,
putem vedea această poveste dezvăluindu-se.
Aceasta este o fotografie de noapte,
a unei mici părti a cerului, din constelația Leului.
Este ceea ce ar putea fi chiar gura leului.
Și în ciuda aparențelor, este una dintre cele mai interesante imagini
făcute în istoria recentă a astronomiei.
Lucrul interesant este această mică pată roșie, de aici,
ce pare destul de neînsemnată.
Dar ce reprezintă acea pată, este de fapt
strălucirea unei enorme explozii cosmice.
Este moartea unei stele.
Aceasta avea aproximativ...
de 40 sau chiar 50 de ori masa soarelui nostru.
Denumită poetic GRB 090423...
ea a fost odinioară o stea Wolf-Rayet.
Învăluită în nori de gaze,
ea ardea de 10.000 de ori mai strălucitor decât soarele nostru.
Dar, deoarece era atât de strălucitoare, ea avea o viață extrem de scurtă.
În momentul în care s-a stins, s-a prăbușit în ea însăși.
Asta a făcut ca jeturi uriașe de lumină și material stelar
să fie ejectate prin polii săi,
într-o explozie care a strălucit cât lumina a 10 milioane de miliarde de sori.
Iar strălucirea acestei explozii catastrofice
este abia vizibilă de pe planeta noastră ca un punct tulbure roșu.
Dar nu acesta este lucrul cel mai interesant, în legătură cu GRB 090423.
Înțelegeți,... când privim spre cer la stelele și galaxiile îndepărtate,
atunci de fapt ne întoarcem în timp, deoarece lumina a avut nevoie de timp
pentru a parcurge distanța ce o separă de noi.
Iar lumina acelui punct roșu, a călătorit către noi
pe o durată, aproape cât toată istoria universului.
Înțelegeți, ceea ce vedem aici, este un eveniment ce a avut loc
acum 13 miliarde de ani.
Altfel spus, cu doar 600 milioane de ani, după Big Bang.
După apariția universului.
Deci este ceva incredibil de timpuriu în istoria universului.
De fapt, acesta este cel mai vechi obiect pe care l-am observat vreodată.
Ceea ce de fapt privim, este moartea prin explozie
a uneia dintre primele stele din univers.
Pe măsură ce a evoluat, universul a trecut prin etape diferite.
Perioade imense de timp, ale căror limite
sunt marcate de evenimente unice de răscruce.
Nașterea și moartea minunățiilor sale!
Momentul în care întâia stea s-a născut,
este unul dintre cele mai importante schimbări
din evoluția cosmosului.
El marchează sfârșitul Erei Primordiale,
și începutul celei de-a doua importantă eră a universului.
Eră în care trăim și acum.
"Stelliferous Era" -
"Era Stelelor"!
Lumina stelelor ne luminează cerul noaptea, și tot ea, ne luminează zilele.
Soarele nostru este doar una dintre cele 200 de miliarde de stele
din galaxia noastră.
Galaxia noastră este una dintre cele 100 de miliarde de galaxii,
din universul observabil.
Și nenumărate alte locuri, cu nenumărate stele.
Cu toate că universul are peste 13 miliarde de ani,
trăim încă în apropierea stelelor din "Era Stelelor".
Este o eră a universului, de o frumusețe și complexitate, uimitoare.
universul este pur și simplu inundat de stele înconjurate de nebuloase
și sisteme planetare.
Nenumărate miliarde alte lumi pe care încă nu le-am explorat.
Dar, universul nu este static și neschimbător.
Nu va fi așa pentru totdeauna!
Deoarece, așa cum săgeata timpului orânduiește lucrurile,
ea generează un univers pe cât de frumos, pe atât de dinamic.
Am văzut deja, stele născându-se, și am văzut deja stele murind!
Și știm că, mâine nu va semăna cu astăzi,
deoarece săgeata timpului ne spune că
viitorul va fi întotdeauna diferit de trecut.
Dar, ce determină această evoluție?
De ce există o diferență între trecut și viitor?
De ce există o săgeată a timpului, în ultimă instantă?
Avem cu toții această înțelegere intuitivă a săgeții timpului.
Ni se pare evident tuturor că timpul trece, iar viitorul va fi diferit de trecut.
Știm acest lucru, pentru că vedem efectele anilor trecători,
peste tot în jurul nostru.
Acesta este Kolmanskop, un oraș abandonat al minerilor de diamante,
din sudul Namibiei.
Întregul oraș a fost fondat în 1908,
după ce un muncitor care construia calea ferată, plecată din portul Luderitz,
în mijlocul Namibiei, a găsit îngropat în pământ, un prim diamant...
aici, în acest deșert.
Timp de 40 de ani, aici a existat o comunitate prosperă
de aproape 1000 de oameni.
Un loc în care puteai deveni milionar, culegând diamante din nisip.
Atâta timp cât au fost bani, ei și-au construit case impunătoare,
și le-a curs șampania în pahare, chiar aici în deșert.
Dar atunci când diamantele s-au isprăvit, orașul a fost abandonat.
Și de mai bine de jumătate de secol s-a tot degradat,
pe măsură ce nisipurile și-au recăpătat teritoriul.
Procesele implicate aici, în Kolmanskop, au loc peste tot în univers.
Și asta pentru că, ceea ce este fundamental săgeții timpului,
nu este perpetua schimbare,
ci decăderea!
Dar explicația științifică a acestei constatări...
nu a fost obținută prin studierea efectelor trecerii timpului asupra universului.
Ea a apărut în urma încercărilor de a construi trenuri mai rapide.
Pe parcursul secolului XIX,
inginerii erau preocupați de eficiența mașinilor cu aburi.
Cât de fierbinte trebuia să fie focul?
Ce substanță trebuia adusă la fierbere în mașinile cu abur?
Trebuia să fie apă sau altceva?
Acestea erau întrebări esențiale.
Iar, datorită acestor întrebări, a apărut știința termodinamicii.
În acele vremuri, conceptele de căldură, temperatură și energie
intrau în vocabularul științific, pentru prima oară.
Astfel, odată cu aceste cunoștințe mai profunde,
apare probabil și cea mai importantă lege a fizicii
pentru înțelegerea evoluției universului de-a lungul timpului.
Ea este cunoscută drept "al doilea principiu al termodinamicii".
Motivul pentru care cel de-al doilea principiu al termodinamicii
era atât de esențial,
a fost că, prin acesta se introducea un concept complet nou.
Ceea ce fizicienii denumesc "entropie".
Entropia explică de ce, odată lăsate la discreția elementelor naturii,
mortarul se sfărâmă, sticla se sparge iar clădirile se prăbușesc.
Iar o bună modalitate de a înțelege acestea este de a privi lucrurile,
nu ca fiind obiecte de sine stătoare,
ci ca fiind constituite din mai multe componente.
Cum ar fi grăunțele de nisip care constituie această grămăjoară de nisip.
Astfel, entropia reprezintă o măsură a numărului de posibilități diferite
în care pot rearanja aceste grăunțe,
pentru a obține aceeași grămăjoară de nisip.
Și există miliarde, de miliarde, de miliarde de modalități.
Vreau să spun, oricum aș amesteca și remodela movilița de nisip,
aceasta nu își schimbă deloc, forma și structura.
Astfel, în limbajul entropiei,
această grămăjoară de nisip are o entropie ridicată,
deoarece există foarte multe modalități
în care-i pot rearanja componentele fără a-i modifica forma.
Acum, permiteți-mi să introduc putină ordine în acest univers.
Deși există aproximativ tot atâtea grăunțe în acest castel de nisip,
câte erau și în movilița de nisip,
acum, aproape orice aș face l-ar răvăși complet,
și i-ar îndepărta ordinea frumoasă a structurii sale.
Datorită acestui fapt, castelul de nisip are o entropie joasă.
Este într-o stare ordonată mult mai mare.
Așadar, multe modalități de rearanjare a grăunțelor de nisip,
fără schimbarea structurii,...
entropie ridicată.
Foarte puține modalități de rearanjare a grăunțelor de nisip,
fără schimbarea structurii, fără a-l dezordona,
dau o entropie scăzută.
Închipuiți-vă că ar trebui să locuiesc în acest castel în fiecare zi.
Este evident ce se va întâmpla!
Vânturile deșertului vor sufla nisipul în toate direcțiile,
iar acest castel se va dezintegra.
Va deveni mai puțin ordonat. Se va descompune în bucăți.
Dar, gândiți-vă ce se întâmplă din punct de vedere fundamental!
Vreau să spun că vântul va lua nisipul acestui castel,
îl va purta pe undeva, și forma o moviliță de nisip.
Nu există nicio lege fundamentală a fizicii
care să spună că vântul poate lua niște nisip de undeva de pe aici,
să-l adune aici,
și să-l aranjeze exact sub forma unui castel.
În principiu, vântul poate crea spontan un castel, dintr-o moviliță de nisip.
Nu există niciun motiv care să împiedice acest lucru.
Doar că este extrem, extrem de improbabil,
deoarece există foarte puține modalități de organizare a acestui nisip,
încât să arate a castel.
Este covârșitor mai probabil
ca vântul să împrăștie nisipul,
să distrugă structura de entropie joasă a castelului,
și să o transforme într-o structură cu entropia ridicată,
precum movilița de nisip.
Deci, entropia, tinde să crească.
De ce asta?...
Deoarece este covârșitor mai probabil să se întâmple așa.
Este uimitor cum o lege care spune că un castel de nisip
nu se formează în mod spontan, în bătaia vântului,
poate rezolva unul dintre cele mai profunde mistere ale fizicii.
Dar, afirmând că entropia crește întotdeauna,
cel de-al doilea principiu al termodinamicii, este capabil să explice
de ce timpul se scurge într-o singură direcție.
Cel de-al doilea principiu al termodinamicii,
demonstrează tot ce este esențial, frumos și profund în fizică.
Deci, iată o lege care a pătruns în știință
ca o modalitate de a discuta modul în care se transmite căldura,
și eficiența mașinilor cu abur.
Dar, ea a ajuns să explice unul dintre cele mai mari mistere
din istoria științei!
De ce există o diferență între trecut și viitor?
După cum ați aflat, a doua lege spune că
orice lucru tinde de la ordine spre dezordine.
Aceasta înseamnă că există o diferență, între trecut și viitor.
În trecut, universul a fost mai ordonat,
iar în viitor, universul va fi mai puțin ordonat.
Iar acesta îseamnă că există o direcție a scurgerii timpului.
Așadar, cel de-al doilea principiu al termodinamicii, a introdus conceptul
săgeții (direcției) timpului, în știință.
Săgeata timpului a acționat în Kolmanskop,
încă din 1954, când facilitățile miniere au fost abandonate.
Dar, în univers ea acționează de aproape 14 miliarde de ani.
având consecințe profunde.
Deoarece ea se traduce prin faptul că stelele nu pot străluci la nesfârșit.
Inclusiv steaua din centrul sistemului nostru solar.
Către sfârșitul vieții sale, soarele nu va dispărea pur și simplu.
Pe măsură ce va rămâne fără combustibil, miezul său se va prăbuși,
iar căldura suplimentară rezultată
va cauza, extinderea straturilor sale de suprafață.
Peste aproximativ un miliard de ani,
acest lucru va avea un efect catastrofic asupra fragilei noastre lumi.
Treptat, pământul va deveni din ce în ce mai fierbinte.
Așa că, va exista într-adevăr "o ultimă zi perfectă" pe Pământ.
Iar în cele din urmă, existența oricărei forme de viață pe această planetă,
va deveni imposibilă.
TICĂIT
Încă mult timp după ce toate formele de viață, vor fi dispărut,
soarele va continua să crească, atât de mult
încât va acoperi întreg orizontul.
Va deveni o gigantică roșie.
Ultimul stadiu al vieții sale.
Planeta noastră s-ar putea să nu supraviețiască acestor vremuri.
Iar dacă reușește, nu va mai rămâne decât roca stearpă și pârjolită,
martora morții agonizante, a stelei noastre.
Peste șase miliarde de ani, soarele nostru va exploda.
Aruncând în spațiu cantități imense de gaz și praf,
care vor forma o nebuloasă gigantică.
Iar în centrul ei va pâlpâi un tăciune fierbinte.
Este tot ceea ce va rămâne din soarele nostru strălucitor!
El va fi mai mic decât Pământul.
Mai mic decât a milioana parte din volumul său actual,
și va păstra o parte infimă din strălucirea sa.
Soarele nostru va deveni o "pitică albă".
Fără combustibil pentru ardere,
pâlpâirile unei pitice albe,
vor proveni din căldura reziduală a furnalului său stins.
Soarele este astfel stins.
Rămășițele sale se răcesc treptat, în spațiul cosmic înghețat.
Privind la el din locul unde se află acum Pământul,
el va emite aceeași cantitate de lumină ca și luna plină, pe un cer senin.
Soarta soarelui este aceeași ca și a tuturor stelelor.
În cele din urmă, toate acestea vor muri,
iar cosmosul va fi aruncat într-o noapte eternă.
Aceasta este cea din urmă consecință a săgeții timpului.
Deoarece, acest univers structurat în care trăim,
toate minunățiile sale - stelele, planetele și galaxiile -
nu pot dăinui la nesfârșit.
Cosmosul, în cele din urmă, va păli și va muri.
Mai întâi va veni sfârșitul Erei Stelelor.
Sfârșitul erei stelelor strălucitoare.
Stelele cele mai mari vor dispărea primele.
Prăbușindu-se violent, și formând găurile negre.
După mai puțin de câteva milioane de ani, de la apariția lor.
Iar la mult timp după dispariția acestora,
doar un singur tip de stele, va mai rămâne.
Aceasta este o fotografie
a celei mai apropiată stea, față de sistemul nostru solar,
Proxima Centauri.
Se află la doar 4,2 ani lumină distanță.
Dar motivul pentru care nu iese în evidență,
față stelele mult mai depărtate din această fotografie,
este acela că Proxima Centauri este incredibil de mică.
Este genul de stele cunoscute drept "stele pitice roșii".
Are doar aproximativ 11 - 12% din masa soarelui nostru.
Dar, pentru ochii noștri,
ea va părea că strălucește de 18.000 ori de mai puțin intens.
Dar piticele roșii chiar au un avantaj față de camaradele lor
mult mai luminoase și impunătoare.
Și asta, tocmai pentru că sunt atât de mici,
ele își consumă combustibilul nuclear incredibil de încet,
și au o durată de viață de triliarde de ani.
Aceasta înseamnă că stelele precum Proxima Centauri
vor fi ultimele stele în viață ale universului.
Dacă vom supraviețui în viitorul îndepărtat al universului,
atunci este ușor să ni imaginăm pe descendenții noștri,
construindu-și civilizația lor în jurul piticelor roșii,
pentru a captura energia acestor ultime crâmpeie de stele, palide.
Tot așa cum au făcut-o strămoșii noștri, ghemuiți în jurul focului,
pentru a se încălzi în nopțile de iarnă friguroase.
Motivul pentru care Proxima Centauri arde atât de încet,
este că, datorită dimensiunii sale mici, și a gravitației scăzute,
miezul său se află sub o presiune mult mai scăzută, decât în stelele mai mari.
De asemenea, interiorul său este în mod constant tulburat,
împins către suprafață în jerbe de foc.
Erupțiile solare apar aproape în permanentă, deși el arde atât de molcom.
Dar, în cele din urmă, Proxima Centauri, va muri.
Și la fel ca și soarele nostru, va deveni și ea o pitică albă.
Pe măsură ce era stelelor strălucitoare va apune, până și ce le mai palide
licăriri de lumină din univers, se vor stinge.
Razele vlăguite ale piticelor albe vor reprezenta singura iluminare
într-un spațiu vid și întunecat, presărat cu stele moarte și găuri negre.
În acel moment, universul va avea 100 de triliarde de ani.
Și totuși, chiar și acum, marea majoritate a duratei sale de viață,
se află în fața sa.
Există puține locuri pe Pământ în care poți avea o idee vagă
despre ceea ce ne așteaptă în viitorul îndepărtat.
Aceasta este Coasta Scheletelor din Namibia,
în care apele reci ale Atlanticului de Sud
întâlnesc deșertul Namibian.
Și este unul din locurile cele mai inospitaliere de pe Pământ.
În secolul XVII, marinarii Portughezi
obișnuiau să denumească acest loc "poarta iadului",
deoarece, această ceață densă, care apare
aproape în fiecare dimineață, de-lungul coastei,
împreună cu modificările permanente ale formelor dunelor de nisip,
au făcut ca de-a lungul anilor, mii de vapoare
să fie distruse de-a lungul acestor coaste.
Și chiar dacă ar fi reușit să acosteze,
asta nu ar fi însemnat sfârșitul problemelor,
deoarece curenții sunt atât de puternici, aici,
încât nu există șanse să poți vâsli până în larg.
Iar dacă te uiți în direcția aceasta,
vei afla doar, sute de kilometri de deșert neprimitor.
Deci, într-adevăr era un loc fără cale de întoarcere.
Dacă ai fi eșuat aici, acesta ar fi fost sfârșitul universului tău.
Acesta este Edoard Bohlen.
El a fost cândva un vas transoceanic cu aburi,
transportând pasageri și mărfuri, din aceste zone și Europa.
Pe 5 septembrie 1909, pe o ceată densă,... a eșuat.
Dar, la fel ca și pentru toate celelalte vase
eșuate de-a lungul acestei coaste,
timpul necesar pentru a se dezmembra complet
va fi mult mai mare decât dacă s-ar fi aflat în continuare, pe mare.
În viitorul îndepărtat al cosmosului,
un destin similar le este rezervat și rămășițelor unei stele pitice, albe.
O pitică neagră va fi destinul final al acestor ultime stele.
Stele pitice albe, care vor fi devenit atât de reci,
încât abia dacă vor mai emite vreun pic de căldură sau lumină.
Stelele pitice negre sunt obiecte în descompunere, negre și dense,
formate din materie distrusă.
Ceva mai mult decât simpla cenușă a stelelor.
Atomii lor constituenți sunt într-atât de striviți
încât piticele negre sunt de un milion de ori mai dense decât soarele nostru.
Stelelor, le trebuie atât de mult timp pentru a ajunge la acest stadiu,
încât chiar și după 14 miliarde de ani,
se presupune că pe moment, nu există pitice negre în univers.
Dar în ciuda faptului că nu a fost observată vreuna,
putem totuși prezice, cum își vor încheia zilele.
Precum fierul utilizat în acest vapor, care în cele din urmă va rugini,
și va fi purtat de vântul deșertului,
noi credem că materia din piticele negre, ultima materie din univers,
se va dezintegra în cele din urmă, și va fi purtată prin vid, drept radiații,
ne lăsând absolut nimic în urmă.
Odată cu dispariția piticelor negre, nu va mai exista
nici măcar un atom de materie.
Tot ce va rămâne din universul odinioară îmbelșugat,
vor fi particule de lumină și găuri negre.
După o perioadă de timp, inimaginabil de mare,
chiar și găurile negre se vor dezintegra,
iar universul nu va fi altceva decât o mare de fotoni,
tinzând treptat către aceeași temperatură,
pe măsură ce expansiunea universului, îi va răci, până la la zero absolut (- 273.15°C).
Iar dacă am spus, "perioadă de timp, inimaginabil de mare", chiar așa și este!
10.000 de triliarde, de triliarde, de triliarde, de triliarde, de triliarde,
de triliarde, de triliarde, de ani.
Cât de mare este acest număr?...
Dacă ați considera fiecare atom reprezentând un an,
atunci în întregul univers, nu ar exista suficienți atomi,
pentru a ne apropia întru câtva de acest număr.
Odată cu dezintegrarea ultimelor rămășițe ale ultimelor stele, în nimic,
și atingerea aceleiași temperaturi,
istoria universului se va încheia, în cele din urmă!
Pentru întâia oară în viața sa, universul va fi etern și neschimbat.
Entropia, în cele din urmă, va înceta să mai crească,
deoarece cosmosul nu va putea fi, mai dezordonat de atât.
Nimic nu se va mai întâmpla în continuare!
Pentru totdeauna!
Aceasta este așa numita "moarte termică" a universului.
O eră în care cosmosul vast, va rămâne rece și pustiu,
pentru tot restul timpului.
Dar, deoarece nu vor mai exista diferențe între trecut, prezent și viitor,
nu vom mai putea măsura trecerea timpului,...
deoarece, nimic nu se va mai schimba în cosmos.
Săgeata timpului va înceta să existe.
Este un lucru inevitabil pentru univers,
susținut de legile fundamentale ale fizicii.
Întregul cosmos va muri.
Fiecare în parte,
din cele 200 de miliarde de stele, din galaxia noastră, va dispare.
Și tot așa cum dispariția soarelui,
reprezintă sfârșitul vieții de pe planeta noastră,
tot astfel, moartea tuturor stelelor,
va anihila orice posibilitate de existentă a vieții în univers.
Faptul că soarele va muri, și că va pârjoli planeta noastră,
și în acest proces, va șterge orice urmă de viață,
ar putea să vi se pară ușor deprimant!
Vă veți spune, desigur:
"Ai fi putut să construiești universul ăsta, și în alt mod!..."
"Desigur, ai fi putut să-l construiești astfel încât să nu trebuiască
să treacă de la ordine la dezordine!"
Ei bine, răspunsul este... Nu!
N-aș fi putut,... dacă ne dorim ca viața să existe în el.
Săgeata timpului,... această succesiune de modificări,
care treptat conduce universul către moarte,
este unul și același lucru, care a creat condițiile existenței vieții,
de la bun început!
Deoarece, materia are nevoie de timp pentru a se forma,
iar gravitația are nevoie de timp pentru a o aduna sub formă de stele și planete,
săgeata timpului creează o fereastră favorabilă, în adolescența universului,
în timpul căreia, viața este posibilă.
Dar este o fereastră care nu rămâne deschisă mult timp.
Ea reprezintă un instantaneu din viața universului,
în comparație cu întreaga durată de existență a acestuia,
viața, așa cum o știm, este posibilă doar pentru a mia
miliardime, de miliardime, de miliardime, de miliardime, de miliardime, de miliardime,
de miliardime, de miliardime, de miliardime din 1%.
Și de aceea, pentru mine, cea mai surprinzătoare minune a universului,
nu este o stea anume,
sau o planetă, sau vreo galaxie.
Nu este nici măcar un obiect.
Este un anumit moment al timpului.
Iar acel moment este acum.
Omenirea a pășit pe Pământ de mai puțin de o clipită
din acest foarte scurt instantaneu al profundului timp al universului.
Dar în ultimii noștri 200.000 de ani, pe această planetă,
am făcut progrese remarcabile.
Cu doar 2.500 de ani în urmă, ne imaginam că soarele este un zeu,
și îi măsuram orbita cu bucăți de piatră,
așezate pe vârful unui deal.
Astăzi, expresia curiozității, nu este zeul soarelui, ci știința.
Și avem observatoare astronomice care sunt aproape infinit mai sofisticate
decât cele 13 turnuri, și care pot privi în adâncul universului.
Iar, poate chiar mai interesant,
datorită fizicii teoretice și a matematicii,
putem afla, cum va arăta universul în viitorul îndepărtat.
Ba chiar putem face predicții precise, despre sfârșitul său!
De aceea, eu cred, că numai prin continuarea explicării cosmosului,
și a legilor naturale, care îl guvernează,
ne vom putea explica pe noi înșine,
și locul nostru, în acest univers al minunilor.
Iar asta am realizat, în scurtul nostru răgaz,
de când suntem pe planeta Pământ.
În 1977, o sondă spațială, numită Voyager 1
a fost lansată, într-o mare expediție de-a lungul sistemului solar.
Iar aceasta a vizitat planetele gigantice gazoase -
Jupiter și Saturn - și a făcut câteva descoperiri minunate,
înainte de a-și continua drumul mai departe, prin spațiul interstelar.
13 ani mai târziu, înainte ca misiunea ei să fie aproape încheiată,
ea s-a întors cu fața spre noi, și a făcut o ultimă fotografie
a sistemului nostru solar.
Aceasta este acea fotografie.
Lucrul cel mai frumos din această fotografie
este acest punct de lumină
suspendat în bezna spațiului cosmic.
Și asta, deoarece, acel punct este planeta Pământ.
Este cea mai îndepărtată fotografie
a planetei noastre, care s-a făcut vreodată!
De la 6 miliarde de kilometri distanță.
Și chiar dacă, presupun, aceasta are o valoare științifică limitată,
pentru mine, acest minuscul punct de lumină
este cea mai puternică și profundă demonstrație
a probabil, uneia dintre cele mai umane calități.
Capacitatea noastră unică, de a reflecta asupra existenței universului,
și a locului nostru în acesta.
Așa cum noi, împreună cu toate viețuitoarele de pe Pământ,
locuim pe această pată minusculă,
în derivă prin spațiul infinit, tot astfel,
viața în univers, va exista numai
pentru o efemeră perioadă de timp,
deoarece viața, ca și stelele, planetele sau galaxiile,
este doar o structură trecătoare, din lungul drum,
de la ordine către dezordine.
Dar asta nu ne face pe noi, lipsiți de importanță,
pentru că noi suntem conștiința elaborată chiar de către cosmos!
Viața este modalitatea prin care universul se explică pe el însuși.
Iar, pentru mine, adevărata noastră importanță rezidă în abilitatea
și în dorința noastră de a înțelege și explora acest frumos univers.
# Avem tot timpul din lume
# Suficient timp pentru ca viața
# Să dezvăluie
# Toate lucrurile minunate pe care dragostea le deține...
Traducerea varinos, pentru Subs.ro
# Abia acum!...